Hjælp!
- Er det den rigtige bygning? - Pigen udpegede den.
- Vedkommende efterlod ingen spor. - Nej, intet.
Hun var bange.
- Hun kan huske forkert. - Ja, det er muligt.
EN MÅNED SENERE
BØRNEHJEMMET ST. MARY'S
Hej, jeg hedder Anna.
Du hedder Lucie, ik'? Det sagde søsteren.
Vil du lege eller noget?
Okay. Farvel.
Når jeg lægger mig ned at sove, jeg beder Herren min sjæl at holde.
Hvis jeg dør, før jeg vågner, jeg beder Gud min sjæl at tage.
Lucie! Der er ingen.
Tag det roligt. Ingen gør dig noget.
Søstre, hjælp mig!
Der er ikke noget monster!
Jeg sneg mig ind i køkkenet, mens søster Rachel bad.
De er stadig varme.
Søstrene siger, at du er blevet gode venner med Lucie.
Har hun nogensinde fortalt om dem, der gjorde hende ondt?
Nej.
Hvad plejer hun at fortælle dig, Anna?
Sig det bare, mit barn.
Hun fortæller om monstrene. Hun siger, at de er derude.
Monstre?
Har hun beskrevet monstrene?
Anna?
Det er okay. De gør dig ikke ondt mere.
Ingen tror mig.
Jeg tror dig.
Kom tilbage med kagerne!
Jeg ville ønske, at jeg kunne svæve på en sky.
Og flyve hvorhen jeg vil.
Hvor vil du da gerne hen?
Der, hvor du vil hen.
Tror du på hende?
Tror du på det, hun fortæller om monstrene?
Jeg ved det ikke.
TI ÅR SENERE
Hvad er planerne for i dag?
- Ryd op, inden I smutter. - Jeg skal hente Katie om en time.
Ring til hende og sig, at du kommer senere, meget senere.
- Havde Katie ikke slået op med dig? - Ingen slår op med mig.
Det var ikke det ham, hun kyssede på i går ved søen, sagde.
- Du lukker bare lort ud. - Det siger han hele tiden.
- Ikke foran mig. - Hvad?
- Brian sagde, at jeg lukker lort ud. - Han har sikkert ret.
Efter morgenmaden har jeg brug for din hjælp i kælderen.
- Mor bad mig rydde mit værelse op. - Ja, når vi er færdige.
Er det ikke snart Nicoles tur? Hvorfor slipper hun altid?
Fordi jeg elsker hende mere.
Emmitt?
Sæt dig!
Hvor gammel er du?
- Hvor gammel er du?! - Sytten.
Kendte du til det, dine forældre gjorde?
Vil du ikke nok...
Undskyld.
Undskyld, undskyld...
Hallo?
Anna? Jeg fandt dem.
Jeg vil have, at du skal se dem.
Jeg har brug for dig, Anna.
Sig, hvor du er.
Lucie?
- Åh, herregud! - Jeg havde ikke noget valg.
Lucie, hvad har du gjort?
Jeg var nødt til det. Jeg sagde jo, at det var dem.
Du ville vise mig dem og så skulle vi ringe til politiet.
Politiet? De ville ikke have troet på os, og det ved du.
De er ligeglade. Alle er ligeglade.
Bortset fra dig og mig, Anna. Nu skal jeg vise dig det.
Det er ham. Ansigtet ser anderledes ud, men øjnene... Dem kender jeg.
Det er ham, Anna.
Og hende.
Der er gået for lang tid. Du kan ikke være sikker.
- Ikke i forhold til at gøre det her. - Det er dem!
Kan du se det?
- De vidste det. - De?
Børnene.
- Er der flere? - En pige.
- Herregud... - De vidste, hvad forældrene gjorde.
De er medskyldige.
Anna, du bliver nødt til at tro mig.
Du bliver nødt til det. Jeg beder dig, Anna!
Vil du ikke nok tro på mig.
Jeg er ked af det... Jeg kan ikke hjælpe dig længere.
Jeg beder dig, Anna.
Anna?
Anna!
Vent, vent!
Jeg gjorde det. Det er overstået.
Jeg stoppede dem.
Det skal være overstået nu.
Kan du ikke se, at jeg stoppede dem.
Hold nu op! Vil du ikke nok!
Det er her igen, Anna.
- Det gjorde mig ondt. - Jeg er her nu. Ingen gør dig ondt.
Jeg giver jer et nyt bud: at I skal elske hinanden.
Behandl ikke en fremmed med foragt, men luk ham ind i hjertet...
Anna?
- Du må aldrig forlade mig. - Det gør jeg heller ikke.
- Lover du det? - Jeg lover det.
Ti nu stille, piger.
Helliget vorde dit navn. Komme dit rige.
Ske din vilje, som i himlen således også på jorden.
Giv os i dag vort daglige brød.
For dit er riget og magten
og æren i evighed.
Amen.
Kom, Lucie. Vi bliver nødt til at gå.
Du skulle have set hans ansigtsudtryk, da han åbnede.
Han genkendte mig. Jeg kunne se det i hans øjne.
Inden der kommer nogen. Jeg kan ikke hjælpe dig her.
Vi må have dig til lægen.
Hvordan slipper vi af med ligene?
- Vi kan ikke nå det. - Ellers lader det mig ikke i fred.
De skal forsvinde. Som havde de aldrig eksisteret.
Så slipper det sit tag i mig.
Det er snart overstået.
Er du klar?
Hvad er der?
Kom her. Kom her, Anna.
- Kan du lugte det? - Vil du ikke nok holde op!
Jeg har kendt den lugt hele livet.
Hver gang han slog mig. Hver gang han kom ind i min celle.
Han fortalte mig, hvor perfekt jeg var.
Han sagde, at jeg var den, som de alle havde ventet på.
Vi må hente de andre.
- Hvorfor efterlader vi dem ikke? - Jeg bliver nødt til det.
Ellers lader det mig ikke i fred.
Jeg er helt færdig.
Lucie?
Hjælp mig!
- Du skal være stille. - Hjælp mig!
Kun hvis du er stille.
Du må ikke skrige.
- Ring efter politiet. - Jeg kører dig derhen.
- Jeg kan ikke efterlade min familie. - Det gør du ikke. Vi må gå nu.
- Jeg vil se mine børn. - Nej, vær stille.
Hold op, Lucie!
- Hvorfor? - Jeg prøvede bare...
- Hvorfor hjalp du hende? - Hun fortjente ikke at dø.
Og hvad med alt det, hun gjorde mod mig?
Jeg har jo fortalt dig det. Jeg har jo fortalt det!
- Skulle hun leve i stedet for mig? - Nej.
Hvorfor prøvede du at redde hende? Så hun kunne gøre det igen?
- Hun ville ikke gøre dig ondt. - Du lyver!
Du har aldrig troet på mig.
Du tror, at jeg er sindssyg.
Ligesom lægerne.
Som dem der viste deres ansigter for dig.
Sig, at du elsker mig.
Lucie!
- Ikke... - mere.
Vil du ikke nok...
Ikke mere...
Hold op, Lucie!
- Hold så op! - Rør mig ikke!
Lucie!
Hold op, Lucie!
Der er intet monster. Stop, Lucie!
Ikke mere, Lucie. Stop nu. Det er mig.
Det er mig, Lucie.
Det er væk.
Jeg henter noget tøj til dig, og så må vi væk herfra.
Det kommer aldrig til at lade mig være i fred.
Lucie!
Lucie...
Forlad mig ikke.
Patterson her. Vi kan ikke svare, da vi har noget vigtigere for.
Vent!
Vent...
- Vær ikke bange. - Du må ikke gøre mig noget.
Nej, det gør jeg heller ikke.
- Jeg må finde nøglen. - Nej, vent!
- Du må ikke forlade mig! - Det gør jeg heller ikke.
Du må ikke forlade mig!
Jeg troede, du var gået.
Kom med mig.
Kom så.
Hvad hedder du?
Samantha. Mor plejede at kalde mig Sam.
Sam.
Jeg hedder Anna, og jeg skal nok få dig hjem.
Kom så.
Der er andre her. Jeg fandt hende i kælderen.
Du havde ret i det hele.
Vi må væk herfra.
Op ovenpå.
Lad os komme af sted.
Er I klar? Kom så.
Denne vej. Skynd dig, Lucie.
Pas på.
Her.
Sæt jer ned og vær stille. Vær stille.
Kom, så er det nu.
Vi må hen til bilen.
Vi er der næsten. Skynd jer!
Lad hende være!
Anna!
- Hvad hedder du? - Anna.
Hvad laver du her, Anna?
- Hvor er dr. Patterson? - Han er død.
Og hans familie? Dræbte du dem?
Det ser skidt ud for dig, Anna.
Dræbte du dem?
Og din ven, hvad hedder hun?
Jeg har ringet til politiet. De er på vej.
Jamen dog...
Lucie!
Jeg er ked af det.
Jeg er så ked af det.
Lucie!
Lad hende være!
Lad hende være for helvede!
Lucie.
Lucie...
Lucie?
Kan du høre mig?
Er du der?
Det håber jeg, at du er.
Jeg har brug for, at du er der.
Vi skal nok slippe væk herfra. Det lover jeg.
Vil du leve, Anna?
Åbn øjnene, hvis du vil leve.
Ellers får du et stød til. Eller måske et dusin.
Hold dem lukkede og du dør.
Kom så.
- Kom så, åbn dem nu. - Ikke mere.
Ikke mere.
Der findes ikke monstre.
Du skal nok klare det, Lucie.
Det er snart overstået.
Bare et stadie til, og lidelserne hører op.
Jeg er så glad for, at du kom tilbage til os.
Det skal nok gå, min ven.
Vil I ikke nok holde op.
Vil I ikke nok holde op...
Vil I ikke nok holde op.
Vil I ikke nok holde op!
Anna!
Tak fordi I er kommet. Tag venligst plads, så vi kan komme i gang.
Hej igen, Anna.
- Hjælp mig! - De kan ikke høre dig.
Ikke at det betyder noget. De ved alle, at du er her.
- Det er sandt. Jeg ringede til politiet. - Jeg ved det godt.
Dit opkald alarmerede os.
Det og din lille tur ned i kælderen, hvor du stødte på Sam.
Alle udgående samtaler går via vores system.
Uden dit opkald, havde vi troet, at arbejdet med Sam gik efter planen.
Jeg er dig evigt taknemmelig.
Uden dig havde vi ikke fået Lucie tilbage.
- Jeg har ikke ført hende til jer. - Selvfølgelig har du det.
Hvad er det, I vil have af hende?
Hendes gave, naturligvis.
Den holdt hende i live, da lægerne arbejdede med hende som barn.
Den gav hende styrken til at lede efter ham i alle disse år.
Lucie er meget anderledes, men det vidste du sikkert allerede, Anna.
Du var parat til at dø i cellen for at slippe for at lide mere.
Men Lucie er anderledes. Stærkere.
Det, som vil dræbe dig og mig, vil hun kunne overleve.
Fysisk set, i hvert fald. Men ikke mentalt...
Monstrene findes. De slap gennem revnerne, som doktoren åbnede.
Hun er noget særligt.
Det er nemt at skabe et offer.
Man låser dem inde i mørket, og de begynder at lide.
Siden fodrer man lidelsen metodisk, så det varer ved.
Personen gennemgår forskellige faser og udsættes for traumer-
-som i sidste ende skaber revnerne.
Ser Lucie ting, som ikke findes? Ting, der vil skade hende?
Dette er ofre, der, som dig og mig, nåede grænsen.
Martyrerne er så meget mere.
De er så sjældne, så ekstraordinære.
Martyrerne overlever smerte og tortur, ligesom Lucie.
Og de nægter at dø.
De udholder jordens mest forfærdelige synder og ofrer sig.
De går udover sig selv.
Du er sindssyg! Når politiet kommer...
Der er ting, du umuligt kan forstå.
Longshengprovinsen, 1912.
Kvinden her blev anklaget for at stjæle og blev straffet.
Hun var i live, da billedet blev taget. Kig på øjnene.
Jouans-Lussac, 1945. Hun gik i seng med en tysker.
Franskmændene brød sig ikke om det, og hun måtte betale prisen.
Hendes øjne... Stadig i live.
Birmingham, 1960. En kræftsyg kvinde, der ikke længere fik morfin.
Hun blev erklæret død flere gange, men alligevel nægtede hun at dø.
Igen... Øjnene.
Alle blev fotograferet i live, og alle så noget i dødsøjeblikket.
Det er det, vi forsøger at genskabe, og vi er så tæt på.
Det er det, vi håber at opnå med Lucie.
Og nogle få andre.
Hav ikke ondt af hende. Hun vil velkomme det.
Nej, gør det ikke!
Stop det!
Man må se udover smerten. Udover den menneskelige form-
-for at se, hvad hun ser.
For at få et glimt af det, der venter os alle i efterlivet.
Er det målet? Er det derfor, at I har myrdet og tortureret folk i årevis?
Det er ikke tortur, når det tjener et højere formål.
Vi udvikler deres gave. Udvikler deres evner.
Er de kommet for at se det her?
De søger svaret på menneskehedens største mysterium. Det gør vi alle.
Så I myrder dem for fornøjelsens skyld?
De ofres for viden.
- Hvorfor viser du mig det her? - Jeg ville give dig fred i sindet.
Udvise taknemmelighed for, at Lucie er tilbage, hvor hun hører hjemme.
Desværre kan jeg ikke give dig det, Anna.
Begrav hende sammen med familien, og gør Lucie klar.
Præcis som dr. Patterson ville have gjort.
Hallo! Rejs dig op! Vend dig om.
Lucie?
Undskyld, men jeg bliver nødt til at finde min ven. Jeg kommer tilbage.
Lucie?
Hvor er hun?
Slip geværet. Læg det.
Anna!
Jeg skal nok få dig ud herfra.
Jeg bliver nødt til at finde min ven. Løb så hurtigt, du kan, Sam.
Find nogen og fortæl dem om det her.
Det skal nok gå. Du behøver ikke være bange længere.
Af sted!
Det er hende.
Det skal være hende.
Lucie?
Hjælp!
Herre, vi frydes over dit barns lidelser.
Gennem hendes smerte vil vi lære dine mysterier at kende.
Hold dig fra hende!
Tag hende ned.
Lucie?
- Hun er der. Hun kan se det. - Tag hende ned.
Lucie!
- Lucie? - Hun er der.
- Tag hende ned. - Nej, hun må ikke skubbes...
Tag hende ned!
- Lad hende ikke dø forgæves. - Hold dig væk fra hende!
Ellers var smerten meningsløs.
Hun kender svaret, som resten af verden har udkæmpet utallige slag-
og ødelagt civilisationer for. Lad hende ikke lide uden grund!
Hun prøver på at sige noget.
Tag hen til din...
Bare mørke.
Og de vil alle blive straffet.
Hvad sagde hun? Hun var der, ikke sandt?
Jeg hørte, hvad hun sagde.
Fader!
Hvad sagde hun? Hun var der, ikke sandt?
Hvad var det, hun sagde? Hvad så hun?
Det kan du jo fortælle mig.
Det gør mig så forfærdelig ondt.
Jeg ville ønske, at jeg kunne svæve på en sky.
Og flyve hvorhen jeg vil.
Hvor vil du da gerne hen?
Der, hvor du vil hen.